Her er en usedvanlig ekspedisjon.
Kunstnere, musikere og forfattere setter kursen mot Latinamerika
for å finne nye personligheter, musikk og dans til deres tegnefilm.
Så adiós. Hollywood, og Saludos. Amigos.
Tre dager senere kom de til Rio de Janeiro i Brasil.
Så ned til Argentina, Buenos Aires...
Og ut over pampasen.
Ved Córdoba delte de seg opp.
Noen fløy over Andesfjellene til Chile.
Andre dro mot nord til Inkariket: Bolivia, Peru og Titicaca-sjøen.
De vendte de moderne byene ryggen for å finne inkaenes etterkommere.
Med 13.000 km2 med vann tre kilometer over havets overflate
har Titicaca-sjøen i generasjoner vært viktig for inkaenes historie og folklore.
Det er ikke mye skog i den høyden,
så fiskebåtene er flettet av balsa.
Når det er marked, er det alltid mye fest og farger.
Folk kommer langveis fra for å selge sine varer
og utveksle lokal sladder.
Stilen er fargerikt tøy og konservative hatter
og en plass på "baksetet" til barnet.
Akkurat hva våre kunstnere var ute etter.
Musikken er gøyal og eksotisk.
Melodiene stammer fra inkaenes forfedre.
De omvandrende høystakkene holder takten.
De små synkoperte burros trekker lasset her,
for den mer verdige lamaen bærer kun hva den selv har lyst til!
Når kvoten er nådd,
setter Andesfjellenes hovne aristokrat seg rolig ned og rokker seg ikke en tomme.
Ja, en lama kan få en til å føle seg meget liten.
Alle de inntrykk og innflytelse av de lokale farger
ble til en liten reisefortelling,
hvor man ser inkaenes land
gjennom den velkjente amerikanske turists øyne.
Titicaca-sjøen ligger knapt fire km over havets overflate.
Fire km?
Cirka.
På grunn av høyden lider mange besøkende av høydesyke eller soroche.
Gjør de?
- Som oftest blir man svimmel. - Svimmel? Pyha.
Deretter får man ofte hjertebank.
Man får dunking i ørene.
Og man kan høre en rar ringetone.
Fascinerende, er det ikke?
Balsaen eller kurvbåten
er laget utelukkende av rør, som er flettet tett sammen.
Den er laget, for å klare elementenes raseri.
Faktisk klarer den å motstå alt...
...unntatt en nysgjerrig turist.
Det er ofte spennende å krysse sjøen.
Det kan plutselig blåse en sterk vind.
Den stopper igjen like plutselig.
I landsbyen ligger det gammeldags bakeri,
hvor turistene kan velge i brød og boller.
For en kunstner på jakt etter farger
er markedet et godt eksempel på livet i landsbyen,
når kunder og kjøpmenn har det travelt på markedsplassen.
Det bratte terrenget i området er ikke noe problem for de hardføre innbyggerne,
og folk her later til å være splittet i to grupper:
De, som går i motvind,
og de, som går i medvind.
Uanset hvor man peker kameraet, finner man alltid et brukbart motiv.
Lamaen er et gøyalt beist med en god prosjon personlighet.
Her utviser eieren total kontroll over dyret ved hjelp av en hjemmelaget fløyte.
La oss se, hvordan han reagerer på et par av de høyere tonene.
Og lavere tonene.
Opp.
Ned.
Og nå en sirkel.
Og baklengs.
Det er helt utrolig!
Se, hvordan turistenes primitive tegnspråk
hurtig tydes av denne årvåkne ungdommen.
Gjestene er først tilfreds, når de har prøvd lokalbefolkningen sine klær,
og vår turist er ingen unntagelse.
Lamaen er ikke en sprinter, men hvis du vil utforske landet,
løser han alle dine transportproblemer.
Man venner seg fort til de lave tåkeskyer,
som glir som stille spøkelser på ens vei.
Lamaens blide, bølgende gange passer også utmerket
til hengebroens svaiende bevegelser.
Hengebro?
Langt under oss ligger landsbyen.
Fløyten.
Gi meg fløyten, din store klomrian.
Ta det rolig, rolig!
Turister bør unngå all anstrengende oppførsel i så store høyder.
Overanstrengelse er farlig,
og fremfor alt må man aldri miste besinnelsen.
Hold mund, din gamle vindpose.
Pokkers. Vekk med deg.
Kom så. Hopp.
Pokkers.
Og endelig har vi keramikkmarkedet,
hvor turistene alltid stikker innom
og alltid samler seg et stort utvalg av det lokale håndarbeide,
før han med vemod sier farvel til inkaenes land, Titicaca-sjøen.
Flyturen over Andesfjellene til Chile går over de høyeste fjell i Amerika.
Det er mye å se og huske på denne utrolige tur.
Da kameraer ikke er tillatt her,
må guttene klare sig med hukommelsen og tegninger.
Inntryk fra Uspallata-passet fra fem km høyde.
Tegningene og historiene om postflyene, som første gang tilbakela ruten,
satte igang alles fantasi.
Først tonede et lite fly frem
med sin helt egen personlighet.
Alle var enige om, at han hadde gode filmmuligheter,
og før vi landet i Santiago, var hans livs historie allerede startet.
Engang for lenge siden på en lilten flyplass i Santiago i Chile.
Der bodde tre fly.
Far-flyet, mor-flyet og det lille baby-flyet.
Far-flyet var et stort og sterkt postfly.
Mor-flyet var et mellomstort damefly.
Og baby-flyet var et lite gutte-fly med navn Pedro.
Hvor er Pedro?
Åhh! Der er han.
Kanskje han en dag vokser seg opp til å bli et stort fly som sin far,
som flyr med all post mellom Chile og Argentina.
Som alle nybegynnere gikk Pedro i skole for å lære flyvningens ABC.
Han lærte å lese, skrive med røyk og å regne.
Han lærte om anatomi.
Han leste om historie...
Og geografi.
I geografi lærte han postruten mellom Santiago og Mendoza -
over de store Andesfjellene og forbi Aconcagua,
det høyeste fjell på den vestlige halvkule.
En dag lå far-flyet i sengen med en forkjølelse og snørrete propeller.
Så han kunne ikke bringe posten ut.
Mor-flyet kunne ikke tåle høyden, for hun hadde for høyt oljetrykk.
Hun kunne ikke fly ut med posten.
Men posten skulle jo ut.
Håper jeg.
Kaller Pedro. Klar til rute to til Mendoza.
"Husk nå," sa mor-flyet.
"Hold deg fra fallstrømninger og hold lydpotten godt stram."
Og du holder deg fra Aconcagua.
Rute to til Mendoza.
Vi er klar Pedro. Bare kom i luften.
Gassen i bånd. Bare gi den gass.
Så du ikke taper farten. Hold fast.
Pass på.
Og så etter en flott start
var Pedro ute på sin første oppgave for å hente posten i Mendoza.
Hver eneste tur gjennom passet var et eventyr i seg selv.
Med en slik høyde vet man aldri, hva som...
En fallstrøm.
Den kom vi fint ut av igjen.
Han klarte seg som en garvet flyver.
Kursen tok ham over Uspallata-passet,
hvor Kristus-statuen står,
og markerer grensen mellom Chile og Argentina.
Så langt, så godt. Det mangler ikke én sylinder.
Pedro fløy over verdens tak.
Plutselig så han for første gang kjempefjellet, Aconcagua.
Så det var den store bøllen, de advarte ham mot.
Men Pedro var ikke redd. Overhode ikke.
Det verste var overstått, og fra nå av gikk det glatt til Mendoza.
Kom inn mot vinden. Der er posten.
Rolig. Flott klarert.
Han hentet posten som en dreven flyver.
Forsiktig. Det er en viktig last.
Pedro satte kursen hjem og lå foran ruteplanen.
Jeg tør vedde på, at hans far og mor blir stolte av ham.
Han er bare født til å fly.
Kanskje jeg ikke skulle ha sagt det.
Pass på.
Bare han fikk det ut av systemet.
Med litt hell og...
Jeg tenkte nok det...
Hei, kom tilbake!
Den lille fyren hadde glemt sitt ansvar.
Plutselig... Aconcagua.
De snødekte, bratte klippene lignet et uhyggelig monster.
Oljen frøs i lille Pedros propell, og hans motor banket av frykt.
Nå husket han alle advarslene.
De svikefulle tverrstrømninger, det plutselige uvær.
Fly opp over stormen, Pedro.
Glem posten. Bare la den falle.
Glem posten. Stig!
Pass på.
Stig Pedro! Stig!
Kom opp over uværet. Jeg vet, du kan.
Glem posten. Du skal redde deg selv.
Mere høyde. Bare 25.000 fot. Opp med deg.
Gassen i bånn. Bare litt mer, så er du utenfor fare.
Stig!
Flott klarert.
Jeg visste, du ville klare det. Nå er du okay.
Bare rett opp og sett kursen hjemover.
Han er løpt tom for bensin.
Han er vekk.
Hjemme på landingsbanen speidet Pedros foreldre mot himmelen.
De visste, at han ikke kunne klare seg stort lengre.
Deres tapre lille sønn var vekk.
Enda et post-offer.
Stakkars lille fyr.
Hans første flytur.
Det er trist, at det måtte ende slik.
Hva var det?
Gadd vite om?
Nei, det kan ikke stemme.
Vent. Det er det! Det er Pedro!
Lille Pedro. Er du uskadd?
Jeg aner ikke, hvordan han gjorde det.
Det var ikke en trepunktslanding, men han fullførte oppgaven.
Han kom hjem med posten.
Posten - den superviktige lasten.
Mr. Jorge Delaus
"Har det herlig. Gid du var her..."
Hmm...
Det kunne ha vært viktig, og han kom da med posten.
Så far-flyet og mor-flyet og lille Pedro levde lykkelig alle deres dager.
På vei østover fra Chile krysser vi den argentinske pampas,
med endeløse hektar gressland
fra fjellene til Buenos Aires,
den tredjestørste by på den vestlige halvkule.
Buenos Aires er en vakker by.
Det er Plaza de Mayo, en av de mange, skjønne parker.
Teatro Colón, operaens hjem.
Og den prektige kongressbygningen, hvor Argentinas regjering holder til.
Den høyeste bygningen i Sydamerika, Edificio Kavanagh.
Ja, de var imponert over denne store byen,
men ble også lokket av pampassen og den argentinske gaucho,
som F Molina Campos har malt.
De besøkte hans atelier på ranchen,
hvor señor Campos malte gauchoen med utrolig humor og mange detaljer.
Da de så bildene, ville de gjerne møte de ekte caballeros.
Og de levde opp til bildene.
Et ekte vill-vest show, men alminnelig hverdag for en gaucho.
Det er ikke lett å tegne paisanos i fullt firsprang.
Men de fikk likevel studert gauchoens utstyr.
Sølvmynter på beltet eller tirador.
Fåreskinnssadel.
Bløte støvler av ponylær.
Dette heter en chiripá.
Her fikk gjestene en asado -
som er lekre kjøttstykker -
mate. argentinsk te,
og vin fra egen høst.
Sann argentinsk gjestfrihet.
En gruppe dyktige dansere underholdt gjestene.
Ikke Buenos Aires' moderne tango, men folkedans fra Argentina,
til samme melodier, som deres besteforeldre danset til.
Se, hvordan trinnene minner om squaredans fra Nordamerika.
Det var en fornøyelse å finne materiale her.
Enda en historie var på vei.
Etter å ha sett señor Campos' malerier og hele den fargerike utstillingen
kunne vi jo bare sammenlikne den argentinske gaucho med våre cowboyer.
Og de måtte helt til Texas for å finne hovedrollen.
Fra Montanas stormomsuste sletter til Rio Grandes soltørkete bredder,
etter kilometervis av berg og prærie,
uberørt og uspolert av sivilisasjonens ubarmhjertige hånd,
finnes en hard, seiglivet og modig type mann...
Den nordamerikanske cowboy.
Han er sterk, fåmælt og værbitt.
Heisan ukjente.
Den fargerike cowboy fra det ville vesten
har sitt motstykke i den sydamerikanske gaucho.
Så la oss benytte oss av litt kameramagi
Og ønske vår harde helt sørover
Over land og hav, over høye fjell og tett jungel,
ned over ekvator
til Argentinas frodige, grønne pampas,
gauchoens hjemland.
Cowboyer fra begge ender av Amerika har meget til felles,
selvom deres klær ser litt annerledes ut.
Vi har bombachas i stedet for chaps. Sombrero.
Så er det en saco. en tirador. chiripá og en pañuelo.
Endelig har vi ponchoen,
og det er visst også alt.
En gauchos beste og uadskillelige venn
er hans hest eller pingo.
Gauchoen griper hurtig sin lasso.
Han svinger den over hodet og smyger den om halsen på hesten
og temmer den lett med litt hjelp fra tøylepælen eller palenque.
Takket være palenque eller tøylepælen
er det hurtig kontroll på hesten, som er klar til sadelen.
Selvom det kan se litt innviklet ut,
er recado'en eller sadelen faktisk veldig enkel.
Når man sadler en hest eller pingo.
legger gauchoen bare et lag av sudaderos og rosaleros.
før han tar cinchos. bastos. fåreskinn, svinelær, bidt, tøyler og endelig
gauchoen.
Når han rir om natten,
kan sadelen fort lages om til en seng eller catre.
Seng?
En av gauchoens yndlingsbeskjeftigelser er asado. eller argentinsk grill.
Man tenner et bål med trekull
for å lage tykk, saftig og mør biff.
Det er som de smelter på tungen.
Gauchoernes måte å spise på ser lett ut,
men det krever litt øvelse.
Brødet og kjøttet holdes i den ene hånden, kniven i den andre.
Se, hvordan håndledd og albue beveges,
når kniv og mat synkroniseres i en behendig og flott rytme.
En, to, bit, skjær, tygg.
Det er sund kost,
som gir gauchoen nerver og muskler av stål.
Nå til boleadoras eller bolas.
Det er tre blyvekter dekket av råhud
og brukes ofte til sportsutøvelser, som når man skal fange struts
eller avestruz.
Til forskjell fra andre typer strutser
har avestruz ingen pyntete halefjær.
Dens slanke ben er fine mål for bolas.
Sa han bolas?
Gauchoen slynger den rundt med halsbrekkende fart.
Fortere og fortere - og så kommer kastet.
Den flyr like til målet,
og den hurtige fugl er fanget og bundet i ét kast.
For helt å kunne verdsette det utrolige talentet
skal vi se, hva somr skjer, i slowmotion.
Se, hvor yndefullt og fint den lettbente fugl flykter.
Med utsøkt balanse og meget nøyaktig timing
beveger mann og hest seg som ét
og spiller ikke én bevegelse,
når de snurrende bolas slippes.
Fortere og fortere snurrer de, tettere og tettere på.
Her kommer de. Av banen. Pass på. Hei! Her kommer de.
For sent.
Og når natten...
Når natten faller på, befinner en ensom gaucho seg ofte
langt ute på pampassen.
Hør de melankolske toner fra en triste.
en trist, romantisk sang.
Men gauchoen er ikke alltid trist.
Kom, la oss danse til chacareraens muntre rytmer.
Det er bondedatterens dans.
Det er en skjøn forening av minuet, relehoppet og litt jitterbug -
pampassens versjon av skikkelig å feste løs.
Og el malambo.
Det er en solo, hvor danseren svinger seg fullstendig uhemmet.
Den beskrives ofte som en evig bevegelse syd for ekvator.
El pala pala.
Hanen og hønens tradisjonelle dans.
Nå svinger han seg til el malambos blide rytmer.
Vi vifter forsiktig den plantete cowboy tilbake til sitt hjemland på prærien.
Her forlater vi ham med varme og gode minner
om hans besøk til det muntre, romantiske land, hvor gauchoen bor.
Fra pampassen i Brasil drar vi til Rio de Janeiro,
en utrolig fin by i helt fantastiske omgivelser.
Den beste utsikt over byen får man fra Sugar Loaf
med blikket vent utover Copacabana Beach, Rios lekeplass.
Fra Corcovado ser Kristus-statuen
ut over det myldrende liv.
Det er den slags atmosfære, kunstnerne var ute etter.
Gatekaféer.
Mosaikfortauene kan man finne overalt i Rio.
Designet vitner om tålmodighet og kunstnerisk talent,
som bevarer en brasiliansk tradisjon.
Her er noen av de første inntrykk.
Det er, hva som kan skje med en by, når man slipper tegneserietegnerne løs.
Blant tegningerne var en lovende skuespiller, O Papagaio,
papegøyen fra Brasil's morsomste historier.
Med litt hjelp fra garderobeavdelingen blir han til Joe Carioca.
Brasil's musik.
En samba.
Rytmiske instrumenter som en reco reco og en cabaça
er alle med på å holde den innviklete sambarytme.
En livlig totrinnsdans med gange.
Det er den samme rytme, som fengsler hele byen, når det er tid for karneval.
Karneval i Rio.
Tre gøyale dager og netter med sang, dans og fest.
Det er som mardi gras og nytårsaften i skjønn forening.
Hvert år skrives det hundrevis av sanger spesielt for denne anledning,
og det er enhver komponists drøm, at hans sang blir valgt til karnevalet.
Et nummer var en klar vinner som bakgrunn til den første brasilianske film.
Komponisten Ary Barroso hadde brukt sambarytmen
til å male et musikalsk bilde av sitt hjemland.
Aquarela Do Brasil - akvarel av Brasil.
Hva skjedde der? Hvor er jeg?
Hva foregår der her?
Dette er gøy.
Hva er det? En papegøye?
Mitt kort?
Jeg vet, jeg har et med meg fra USA.
Værsgod.
Eller som amerikanerne sier: La os male byen rød.
Okay, Joe. Hvor skal vi hen?
Nå skal jeg vise deg sambaens land.
Hva er samba?
Samba.
Sodavann.
Ned i svelget.
Nå har du sambaens rytme.